Richard?
Richard? Richard!
Richard!
Rich!
Richard!
Prosim, ne. Prosim.
Ne!
IZGUBLJENA MED VALOVI Posneto po resnični zgodbi
PET MESECEV PREJ, TAHITI 1983
Prevod in priredba Marinko
VŠEČKAJTE NAŠO FACEBOOK STRAN: Crazy Srbin Production
Adijo. -Hvala. Adijo, Tami. -Adijo.
Adijo, fantje. -Adijo.
Zdravo.
S čim se ukvarjate?
Z vsem, kar mi da dovolj denarja, da odpotujem naprej.
Kako dolgo mislite ostati?
Nimam pojma.
In kam ste namenjeni?
Prav.
Zakaj Tahiti? Kaj te je pripeljalo sem? -Veter.
Kuhala sem na dvojamborniku, potem pa si nisem želela domov.
Od kje pa si? -Iz San Diega v Kaliforniji.
Lepo. Kdaj pa se misliš vrniti?
Nikoli. Morda enkrat, ko bom prepotovala svet.
Živjo. Zakaj je tvoji ladji ime Mayaluga?
Svazijskega izvora je. -Z Nove Zelandije sem. Mi prevedeš, prosim?
"Tisti, ki prečka obzorje."
Bi mi pomagali?
Čudovita je. -Hvala. Primi.
Kako ti je ime? -Richard. -Jaz sem Deb.
Živjo. -Tisto pa je Tami.
Živjo.
Tami.
Hvala. -Malenkost.
Se vidimo. -Veselilo me je.
Mene tudi. Se vidimo.
Živjo. -Živjo.
Pomislila sem, da boš morda potreboval to.
Kako pozorno od tebe.
Hvala, Tami. -Ni za kaj.
Imaš rada ribe?
V bistvu sem vegetarijanka. Zato... -Prav.
Všeč so mi žive.
Samo zanimalo me je, če bi si želela zgodnje večerje.
Če pa jih ne ješ, lahko pripravim res dobro vegetarijansko verzijo.
Zveni odlično.
Prav. Zmenjeno. -Hvala. -Urejeno.
Ti prinesem še kaj?
Malo zelenjave.
To bi šlo.
Ogromno si prepotoval. Super. -Ja.
Z jadrnico? -Samo midva.
Kje si jo našel?
V bistvu sem jo izdelal v ladjedelnici v Južni Afriki.
Sam si jo izdelal?
To pa ni kar tako. Neverjetno.
Saj ni nič takega. -Pa je.
Hvala.
Čin, čin. -Na zdravje.
Kako pa je, ko sam pluješ naokoli?
Bedno. Hladno.
Zares grozno. -Daj no. Resno?
Ali si opečen, neprespan, ali pa te daje morska bolezen.
Po navadi je vse troje hkrati, ob tem pa si neprestano lačen.
Premočen. Po nekaj dneh pa se pojavijo še halucinacije.
Verjetno ne tiste zabavne? -Ko bi bile vsaj.
Če ni zabavno,
zakaj pa potem počneš to?
Zaradi občutka,
ki ga ne znam opisati.
Močan je.
Neskončno obzorje.
Po nekaj dneh se počutim prerojen.
Samo ti si,
veter in zvok jadrnice, ki reže skozi ocean.
Oprosti, preveč sentimentalen sem postal. -Ne, sploh ne.
Si tudi ti mornarka?
Rada plujem, toda nimam se ravno za mornarko.
Daj no. -Nisem kot ti. -Si. Ne verjamem ti.
Bi jo zapeljala ven?
Zdaj?
Seveda. Lahko zdaj ali pa jutri.
Odlično ti gre, punči! Obvladaš!
Jadro plapola. Naj ga zategnem?
Nisem si mislil, da si mornarka. -Saj nisem.
Par stvari sem se naučila, ko sem kuhala na dvojamborniku.
Toda še nikoli nisem sama prečkala obzorja.
Tako.
Richard!
Richard! Kje si?
Na pomoč! Tu jadrnica Hazana!
Me kdo sliši? Halo?
Zadnji zabeležen položaj je 129° zahodno in 12° severno.
Me kdo sliši? Halo?
Na pomoč!
Je kdo tam?
Moj zaročenec... Jadrnica se potaplja.
Na pomoč!
Kje si?
Kam me pelješ?
Enkratno je.
Saj ne boš skočila, kajne? -Seveda ne.
Ne se hecat.
Letim! -Ne, Tami!
Tami?
Kaj mi je tega treba?
Tami? Si v redu?
Kje si postala tako divja? -Kaj misliš s tem?
Nisem še srečal tebi podobne.
Neustrašne kot tip. -Kot tip?
Tudi jaz še nisem spoznala tebi podobnega. -Res?
Občutljivega kot baba.
Pomožni čoln.
Mojbog!
Rich...
Daj že.
Prekleto!
Ne, ne!
Oddaljuje se!
Stoj!
Prihajam! Nekaj moram še popraviti.
Pa sva, punca. Spravimo te od tu.
Dobro bo, mama.
Prekleto.
Kje si?
Imam te.
Spravimo vodo ven.
Uspelo mi bo.
Pri miru bodi. Ne, ne!
Miruj.
Miruj. Ne, ne!
Sodeluj.
Zdaj pa bo.
Pokaži, kaj znaš, punca. Dajmo!
Prihajam, ljubi!
Kaj je to?
Zame? -Zate.
Nimam rojstnega dne, veš? -Vem.
Videl sem jo v izložbi in pomislil nate.
Ti ni všeč? -Seveda mi je. Čudovita je.
Dobro.
Richard!
Prihajam.
Zdrži!
Mojbog, živ si. Mojbog!
Mojbog.
Živjo. Tu sem.
Poglej me. Vse bo v redu.
Preživel boš.
Povej mi... Poznaš to rožo?
Plumerija je, ne? -Frangipani.
Kaj? -Frangipani. -Frangipani?
Samo malo. -Tako ji rečeš? -Ljubezenska roža.
Bog jo je posadil na Zemljo, da bi zakril vonj gorečih smeti.
Mama mi je govorila, da nič ne živi hitreje.
V enem dnevu lahko zacveti, spremeni barvo, oveni in umre.
Daj mi jo. -Včasih so tvoje besede... -Leva ali desna stran?
Zakaj? -Zelo pomembno je. Izberi.
Če se odločiš za levo stran, nisi več na tržnici,
ampak v razmerju. Zato...
Torej... -Pametna izbira.
Sedem let?
Ko si začel delati na Mayalugi, sem imela jaz prijetnih šestnajst?
Ja. -Jezus.
Pa so bila prijetna šestnajsta? -Mama me je odpeljala v lokal.
Spila sem deset sadnih likerjev. Najhujši maček v mojem življenju.
Tvoja mama je bila torej divja? Mlada po srcu?
Samo mlada je bila. Komaj 31 let je imela.
Ko te je imela? -Ne, tisto noč. Pri petnajstih me je imela.
Zelo zgodaj je zanosila. Imela me je iz kljubovanja.
Očetovi straši so me vzgajali.
Kako je bilo? -Drugega nisem poznala. Ne vem.
Seveda sem skušala pobegniti. Mama je delala v letalski družbi.
Ker je ni bilo dosti ob meni, sem bila pač primorana ostati.
Nekako sem ji dolgovala, da končam šolo. -Smiselno.
Še isti dan, ko sem diplomirala, sem jo ucvrla.
S punco sva privarčevali in si kupili načet avtobus.
Odpeljali sva se v Todos Santos in nekaj mesecev živeli na plaži.
Odprli sva plesni tečaj in vsak dan deskali na vodi.
Čudovito je bilo.
Hoteli sva ostati šest mesecev, pa je minilo pet let. In zdaj sem tu.
Zdaj si tu.
Greva migat, starec? -Oprosti.
Lahko rečem ne? Ne, ne. -Ja, ja.
Posvaril sem te. Oprosti, drugega ne znam.
Znaš, znaš.
Ne, veliko boljša si od mene. -Zaradi obleke.
Res je. -Zato si mi jo kupil. -Dobila si me.
Tami... -Ja?
Bi odplula z mano?
Izdihni.
Je že v redu. Konec je. Samo dihaj.
Kaj je? -Moja rebra.
Mojbog.
Primi se me. Si pripravljen? Ena, dve, tri. Gor.
Dobro.
Kaj pa Fatu Hiva? Lahko bi najprej odplula tja.
Lahko bi šlo. Samo da ne greva skozi Hanavave.
Vedno večje smetišče postaja. -Kaj je potem tisto, kar iščeva?
Boljše sidrišče. -Težko najdeš.
Mislim, da bo zaliv Omoa kot nalašč za naju. -Plaže?
Ni jim enakih.
Kaj pa Japonska? Vedno sem si želela tja.
Me hecaš? Tudi pri meni je na prvem mestu... -Res?
Potem pa morava iti. Kako dolgo misliš, da bova plula tja?
Celo večnost, a koga briga. Mojbog, s tabo bi šel kamorkoli.
Potem pa pojdiva. -Richard! -Richard!
Kaj? Živjo!
Kje hudiča si se skrival? Kako si? -Povsod sem bil.
Lepo te je videti, Richard. -Skoraj bi poklical reševalce.
Žal mi je. To je Tami.
Živjo. -Christine. -Peter. -Me veseli.
Kako sta? -Odlično. Na kavo greva. Gresta zraven?
Še dobro, da sva te srečala. O nečem bi se rada pogovorila.
Predčasno se morava vrniti v London. In zanima naju, če...
Iskala sva nekoga... Ne vem, če te zanima.
Bi nama odpeljal Hazano nazaj v Kalifornijo?
Lahko ti plačava 10.000 $ in povratno letalsko karto.
Mislita resno? Saj se ne hecata, ne?
Ne. Kaj praviš?
Kam v Kalifornijo? -V San Diego.
Podarjenemu konju se ne gleda v zobe.
Toda ali obstaja kakšna možnost za dve povratni karti?
Rečeno, storjeno. -Zmenjeno. Odlično!
Kdaj odhajata? -Najkasneje naslednji teden.
Nočeva pritiskati, a bi bilo super, če bi sporočil, kdaj bi lahko odplul.
Lahko vama sporočiva. -Super.
Bova razmislila.
DVA DNI NA MORJU
Res hočeš, da jaz preračunavam?
Nimam pojma o matematiki.
Zmožna si vsega, če se le tako odločiš.
Mama mi je govorila isto.
Potem pa bi rekla, da preveč razmišljam.
Verjetno bi ji morala biti bolj podobna.
Imeti otroke in živeti v predmestju.
Jaz pa bi bil še vedno v pomorski akademiji, če bi poslušal očeta.
Vendar sem se odločil, da živim svoje življenje.
Preveč severno sva.
Morje naju nosi. Kako daleč?
Bolj kot sem mislila. -Kolikšna je širina?
18° severno.
Prečesati bi morali 2400 km2.
Tu bova umrla.
Tu ne vozi nobeno letalo, ladje ne plujejo...
Tami... -Nihče ne ve, da sva tu.
V redu bova.
Živjo. -Živjo.
Si v redu?
Nočem se počutiti, kot da ti sledim na tvojih dogodivščinah.
Razumem, da je res kul priložnost,
a nočem še domov.
Ne želim v tisto smer. Če pa ti hočeš, potem...
Žal mi je.
Ne bom šel. -Ne prosim te tega. -Vem.
Pol sveta sem preplul, da bi te našel.
Ne bom uničil tega.
Kaj?
Lahko vidim to veliko jadrnico?
Jadrnica je dolga 16,5 metra.
14 sekund... Premikava se z dvema in pol vozloma.
Čez 25 dni bi lahko prišla do San Diega.
Ob nasprotnem vetru pa bi trajalo več mesecev.
Kaj pa, če ne greva tja? -Kako to misliš?
Kaj, če zavijeva levo in odplujeva do Havajev?
Kot navigatorji nekoč.
Toda večini ni uspelo. In če zgrešiva Havaje...
Vem, do Japonske ni nič.
Kot bi s 3200 km streljal na tarčo, ki se premika.
Če zgrešiva Havaje, sva mrtva.
Prepluti bi morala več kot 800 km. -Toda tok in veter bi bila za nama.
Prav. Potem pa obrniva levo.
Ja.
Takoj ko smo prispeli v pristanišče, sem si oddahnila, da smo v Rangiroji.
Nek tip jo pogleda in nam reče: "Niste v Rangiroji, ampak Apataki."
Kako? To je 100 km stran. -Ne ga srat.
Najdaljša plovba v mojem življenju, Richard. -Oprosti, dragec.
Na zdravje. -Na zdravje.
Zakaj se vama tako mudi v London, če lahko vprašam?
Christinin oče je zbolel. -Žal mi je.
Bo preživel? -94 let ima. Ni več pri močen.
Rešil bi nama življenje, Richard.
Čudovito je.
Zmanjkalo nam je piva. V hišico greva ponj. Prav?
Razkomotita se. Takoj bova nazaj. -Hvala.
Kaj si zdaj misliš o tej ogromni jadrnici?
6500 km je noro.
Toda v enem mesecu bova zaslužila za celoletno potovanje.
Celoletno? Kdo je omenjal eno leto?
Zakaj se me skušaš znebiti? -Zakaj hočeš seksati z mano?
Zakaj pa ne?
Zdaj je najina. Zakaj res ne bi?
Potem si za?
Zaradi letalskih kart.
Kasneje, pacek. -Daj no.
Draga mami, oprosti, ker je minilo toliko časa.
Sporočam ti, da se vračam domov.
Z neverjetno jadrnico bom odplula v San Diego.
Trideset dni bomo na morju. Pridem ravno na Noč čarovnic.
Daj že, daj. Četrt rezervoarja vode imava!
Upam, da si v mestu, ker bom pripeljala svojega novega fanta.
Ime mu je Richard. Malce starejši je. Prihaja iz Anglije.
Šele nekaj mesecev sva skupaj, a zdi se mi, kot da je tisti pravi.
Srečno pot, zaljubljenca.
Bova videla, ko bova skupaj prečkala Pacifik.
Komaj čakam, da te vidim. In babico in dedka.
In očeta, če je zraven. Se vidiva. Rada te imam.
To je to. Kar je bilo sveže, sva že pojedla.
Je to vse? -Toliko sem lahko rešila.
Popij to.
Daj.
Zapri oči. Si me pripravljen ljubiti še močneje?
Poglej. Odpri oči. -Je to arašidovo maslo?
Ti pomagam? -Ne, bom že.
Kako močno me ljubiš?
Je dobro?
Odlično.
Mojbog.
Kaj si misliš? -Tako rdeče je.
Daj no. Tako opišeš Monetovo sliko? Rdeče?
Če bi bila rdeča, bi jo.
Ne, ta sončni zahod ni rdeč, ampak v barvi granatnega jabolka.
Dame in gospodje, Bob Ross.
Vidiš, da je malce obarvano... -Čisto rdeče je.
Ne, z odtenkom mandarine in lana, ter malenkost karnelijana.
Rdeče je.
Rdeče nebo. -Mornarjeva radost.
Kdo hudiča je Bob Ross? -Ga ne poznaš?
Bi ga moral? -Mojster kiča. Moderni Monet.
Všeč bi ti bil. Čakaj malo...
Pokaži. Čakaj.
Tvoja lička... -So rdeča? -Ne, sploh ne.
Bolj so podobna cvrčanju lososa v paradižniku.
PET DNI NA MORJU
Tam? Kaj je?
Samo malo.
100 km sva iz smeri.
In 1° po širini. -Kako? -Ne vem!
Morda ura ne kaže prav. Ali pa sem narobe izračunala.
290 km sva od Havajev. Prekleto krmilo ne sodeluje.
Nemogoče ga je naravnati.
Paziti morava, koliko pojeva. -Bi rad umrl od lakote?
Kar igraj žrtev. -Kot da imam izbiro. -Imaš jo, Tam! -Nimam!
Utihni že!
Si v redu?
Jadro se je zataknilo. Ne morem ga umakniti.
Potem pa naj ostane gor. -In naju ovira?
DESET DNI NA MORJU
Ljubček... -Kako je? -V redu.
Je spodaj vse v redu? -Ja.
Zmanjkuje nama vode.
Sedem konzerv sardin.
Devet konzerv bogve česa.
Upam, da so breskve. -Verjetno je kar fižol.
Tri konzerve svinjine.
Hvala bogu, da se pekoča omaka ni razbila.
Še za en teden nimava. -Torej...
Lahko dodava proteine.
Odpade. Ne bom ubila ribe. -Zakaj ne?
Nočem povzročati trpljenja. -Hrane bo zmanjkalo. -Vem.
Oprosti.
Rebra imam zlomljena, noga je zdrobljena.
Samo v breme sem ti.
Počasi. -Tebi je lahko reči.
Lahko bi bilo še slabše. Lahko bi umrla od lakote.
Ne morem. Pretežko je.
V redu je.
Ne morem.
18 DNI NA MORJU
Kaj skrivaš tu?
Kaj?
Ni šans. Našla sem zaklad.
Me hecaš?
Zabavo bova imela!
Dotik človečnosti.
Ko me vsaj ne bi srečala.
Potem ne bi bila v tej godlji.
Vendar ne bi imela spominov.
Ne bi jih zamenjala za nič na svetu.
Te lahko nekaj vprašam? -Seveda.
Kako ti je umrla mama?
Te res zanima? -Ni mi treba povedati, samo radovedna sem.
Ko sem imel sedem let, se je obesila.
Kaj? -Je že v redu.
Mnogo let je že od tega. -Res mi je žal.
Prva oseba, ki ti umre v življenju, bi morala biti stara.
Ne pa tvoja mama.
Skozi leta
sem jo ponotranjil. -Kaj?
Njen glas.
V glavi jo še vedno prosim, naj pazi name.
Naj mi pove, kaj je prav in kaj narobe.
Kaj ti pravi sedaj?
"Potem je res, kar pravijo."
"Vsi moški se hočejo poročiti s svojimi mamami."
Sem te z glasom mrtve mame vprašal, če bi se poročila z mano?
Mojbog.
Prav, naj še enkrat poskusim.
Ljubim te.
In vem, da si za vedno želim biti s tabo.
Zato...
Mojbog.
Bi se prosim poročila z mano?
Ne reče se "prosim". Saj ti ne delam usluge.
Saj. Prav. -Ampak ja.
Naj... -Seveda.
Oprosti, premajhnega sem izdelal. Bo v redu? -Si ga sam izdelal? -Ja.
Ampak ko se vrneva v Ameriko, greva lahko po pravega. -Ne.
Popoln je.
29 DNI NA MORJU
Mojbog.
Halo!
Tu sem!
Stojte!
Ne!
Kako naju ne vidite? Tu sva! Tu!
Kam ste šli?
Imam privide? Se mi samo dozdeva?
Mojbog, tu bova umrla! Umrla bova!
Morda res. -Ne govori tega!
Bi rajši videla, da se zlažem? -Ja, prosim!
Samo reci mi, da bo vse v redu. Da je vse to resnično.
Kaj to sploh pomeni?
Verjetno sva že mrtva.
Izčrpana, dehidrirana.
V deliriju.
Vendar nisi mrtva.
Zbudi se. Malo vode moraš popiti. Odpri usta.
Še malo. Daj.
Tudi jesti moraš.
Tebi bo bolj koristila. -Tudi zame je dovolj.
Odpri usta. Prekleto, odgrizni malo.
Nekaj moraš pojesti.
Sem spet prespal noč? -Ja.
In še eno noč. In še en dan.
Samo zbudi me, ko bova na Havajih.
Veš kaj? Samo še 1100 km je pred nama.
Samo? -Ja, samo, ljubček.
Ne, ostani buden. Poglej me.
Poglej.
Jaz...
Jaz sem tista, ki prečka obzorje.
Prava mornarka sem!
Kaj je bilo to? -Pridi pogledat, ljubica!
Je kopenska ptica? -Ja.
Kaj počne tako daleč stran? -Verjetno jo je prinesel veter.
Tako daleč od kopnega? -Pa že.
Neverjetno, kaj?
Bi naju moralo skrbeti?
Prevzemi krmilo, grem preverit.
Opozorilo vsem, ki ste na morju.
Ob osrednji Ameriki nastaja neurje z močnimi vetrovi in padavinami.
Prerastlo je že v 4. kategorijo. In še vedno pridobiva na moči.
Trenutno je na 12° S in 107° Z, premika se s hitrostjo 12 vozlov.
Ne izgleda dobro, dragi. -Pozor vsem, ki se odpravljate na morje.
Dragi? -Samo sekundo, prosim.
Sva 11° severno in 123° zahodno.
Več kot 1600 km stran od osrčja nevihte.
Ko bova prišla tja, bi morala že pojenjati, toda morala bova paziti.
Kaj pa, če bi spremenila smer? Obrniva na sever in greva naokoli.
Kaj praviš?
Prav imaš. Dajva.
Poskrbeti morava, da je vse zavarovano.
Najprej morava spremeniti smer. -Pa dajva.
Dobro zaveži. Nič ne sme plapolati naokoli.
Bom jaz.
33 DNI NA MORJU -Poglej to. Zbudi se.
Kaj praviš na to?
Roza pelin.
In krvavi ognjič v havajski pomanjšavi.
Rdeče je. -Si rekel, da je rdeče?
Boš zdaj na moji strani? -Tami, rdeče je.
Res je. Končno.
Rdeče je. -Rdeče jutranje nebo.
Mornarji svarijo...
Še ena nevihta?
Živjo, dragi.
Mojbog. Kristus, saj goriš.
V redu boš. Zgradila bom zavetje pred nevihto.
Prav?
Spusti jadro!
Kaj? -Takoj spusti jadro! -Prav.
Pomagaj mi! Odveži vrv!
Odvezana je! -Pomagaj mi!
Samo naliv je bil. Neverjetno, kajne?
Kako lahko majhna rjuha zakrije ves svet?
Vidiš?
Ko sem bila majhna, je očka prihajal na obisk k starim staršem.
Nikoli nismo vedeli, kdaj bo prišel. Kar pojavil se je.
Ko je prišel, sem se ga zelo razveselila,
ker je bil moja najljubša oseba na celem svetu.
Skupaj sva deskala na vodi, potem pa sva šla na sladoled.
Naslednje jutro pa je vedno izginil.
Nikoli nismo vedeli, kam je šel. Enostavno je izginil.
Ko sem imela deset let,
ga stari starši niso več spustili naprej, ko je prišel.
Pograbila ga je jeza.
Vpil je.
Slišala sem marsikaj, kar tako mlada ne bi smela.
Ko je prišlo do tega, sem se skrila v kopalnico.
Zaklenila sem vrata, zlezla v banjo in se pokrila z odejo.
Pretvarjala sem se, da sem nekje drugje.
Dajva se že midva.
Pretvarjajva se, da sva nekje drugje.
Orkan Raymond je dosegel 4. kategorijo.
Na pomoč! Tu jadrnica Hazana. Me kdo sliši?
Proti jugozahodu morava! -Si prepričan?
Če ne moreva čez, greva lahko spodaj!
Kaj si rekel? -Nič. Samo...
Prinesi sonar!
Ljubim te.
Naj grem jaz?
Bom jaz! -Previdno!
Drži se!
Imam te! -Richard! -V redu je!
Si v redu? -Ja.
Mislil sem, da sem te izgubil. -Nikoli me ne boš.
Pojdi spodaj. Tam je varnejše. -Ne brez tebe!
Uspelo nama bo! -Jadrnica se bo sama poravnala. Pojdi noter!
Ne bom te zapustila! -Takoj!
Mojbog! -Tam, takoj pojdi noter!
Noter moraš! Takoj!
Pripni se!
Tam...
Tami... Vstani.
Takoj.
Richard...
Zapustila te bom.
Vedno te bom ljubila.
Po nekaj dneh nastopijo prividi.
Si pripravljen, da me ljubiš še močneje?
Če te ne bi spoznala, se naju ne bi spominjala.
Tega ne bi zamenjala za nič na svetu.
Zdaj sem prepuščena sebi.
41 DNI NA MORJU
Živjo. Vrnil si se.
Kaj delaš tu?
Od kje si prišel?
Si v redu?
Imamo te.
Lahko zavežeš krmilo?
Richard Sharp je padel s krova in umrl med orkanom Raymond.
Imel je 33 let.
Tami Oldham je na morju preživela 41 dni. Imela je komaj 24 let.
Glas mi je dejal, da moram preživeti.
Richard me je držal pri življenju.
Tami ni nikoli nehala jadrati.
Prevod in priredba Marinko
VŠEČKAJTE NAŠO FACEBOOK STRAN: Crazy Srbin Production